Quins són els mecanismes de poder subjacents en la transmissió d’un relat concret? ¿Sota quins paràmetres pot l’espai teatral esdevenir un locus de contestació d’aquest règim d’intel·ligibilitat, o bé un dispositiu de cooptació institucional? Partint del concepte de dispositiu de Giorgio Agamben i de la seva vinculació amb la noció d’allò polític de Jacques Rancière, aquest assaig es proposa d’indagar en el potencial emancipador de les estratègies dramatúrgiques que, en lloc d’estructurar la representació en una diegesi tancada, l’obren a la possibilitat del seu desajustament.
© 2001-2024 Fundación Dialnet · Todos los derechos reservados