Aquest article presenta algunes de les implicacions de la metàfora teatral a través de la qual Erving Goffman analitza les relacions socials cara a cara. Aquesta perspectiva contempla la posada en escena de l’individu en cada situació en què s’involucra com un conjunt d’estratègies destinades a controlar la imatge que procura projectar de si mateix per fer versemblant la seva actuació. L’assaig subratlla com l’objectiu d’aquesta dramatització del si mateix és mantenir a ratlla les incongruències, les indeterminacions i les ambigüitats que posarien en qüestió l’acatament de les normes que cadascú accepta davant dels altres. El text pretén advertir que, en aquest marc teòric, la sinceritat, entesa com una forma de comunicació que garanteix la veracitat de la informació que es transmet en una trobada social, és inviable, car allò que els interlocutors busquen no és mai expressar una suposada veritat subjectiva, sinó, per damunt de tot, continuar essent previsibles, confirmar la definició personal que els altres estan en disposició d’acceptar. Per tot això, a la vida social no hi ha actors, sinó sols personatges.
© 2001-2024 Fundación Dialnet · Todos los derechos reservados