Barcelona, España
Lo que se pretende en este estudio es establecer el fundamento de la metodología comparativa en educación. Se logra presentando un conjunto de doce características que constituyen un amplio sistema de relaciones e interrelaciones que definen la metodología comparativa. La idea dominante es que para establecer una comparación entre dos hechos o fenómenos es preciso que tengan algo en común, y deben ser vistos así por la aplicación de un criterio comparativo que permita ordenar y relacionar las diferentes variables objeto de estudio. La comparación tiene por objeto descubrir las semejanzas, las diferencias y las diversas relaciones que pueden establecerse. Comparar es pensar relacionando. Se insiste en la importancia de las coordenadas espacio y tiempo en la comparación, pues ésta supone una afinidad o proximidad geográfica e histórica. La comparación suele tender hacia una unificación o generalización. Se parte de un estado de desigualdad o diferencia entre dos o más realidades, pero se acaba por descubrir entre ellas algún principio de unidad, alguna ley común. Incluso en la práctica, la Pedagogía Comparada expresa a menudo su deseo de servir al ideal de unidad entre los diferentes pueblos, a través de una unidad establecida en sus sistemas educacionales. Con los pronósticos educacionales que intenta ayudar a formar, quiere dar una base a las políticas educativas para que funcionen lo más correctamente posible. Al enumerar las etapas del análisis comparativo se reproduce el esquema de F. Hilker y G. Bereday, por considerar lo ya clásico en Pedagogía Comparada. En el comentario de cada una de las cuatro fases se explica ampliamente en qué consisten éstas y se, señalan modalidades originales de aplicación de las mismas Se insiste en que el método comparativo no debe limitarse a los llamados estudios de área (o sistemas educativos nacionales y regionales), sino que debe aplicarse también a otros sectores pedagógicos. Finalmente se señalan unas vías que pueden ayudar a un avance de la Pedagogía Comparada, aun reconociendo las limitaciones propias de ésta, que es calificada como una disciplina más esclarecedora y orientadora que normativa.
El que es pretén en aquest estudi és establir el fonament de la metodologia comparativa en educació. S'aconsegueix presentant un conjunt de dotze característiques que constitueixen un ampli sistema de relacions i interrelacions que defineixen la metodologia comparativa. La idea dominant és que per establir una comparació entre dos fets o fenòmens cal que tinguin alguna cosa en comú, i han de ser vistos així per l'aplicació d’un criteri comparatiu que permeti ordenar i relacionar les diferents variables objecte d'estudi. La comparació té per objecte descobrir les semblances, les diferències i les diverses relacions que es poden establir. Comparar és pensar relacionant. S'insisteix en la importància de les coordenades espai i temps en la comparació, ja que aquesta suposa una afinitat o proximitat geogràfica i històrica. La comparació sol tendir cap a una unificació o generalització. Es parteix d'un estat de desigualtat o diferència entre dues o més realitats, però s'acaba per descobrir entre elles algun principi d'unitat, alguna llei comuna. Fins i tot en la pràctica, la Pedagogia Comparada expressa sovint el seu desig de servir a l'ideal d'unitat entre els diferents pobles, a través d'una unitat establerta en els seus sistemes educatius. Amb els pronòstics educatius que intenta ajudar a formar, vol donar una base a les polítiques educatives perquè funcionin el més correctament possible. En enumerar les etapes de l'anàlisi comparatiu es reprodueix l'esquema de F. Hilker i G. Bereday, per considerar el que ja és clàssic en Pedagogia Comparada. En el comentari de cadascuna de les quatre fases s'explica àmpliament en què consisteixen aquestes i es, assenyalen modalitats originals d'aplicació de les mateixes. S'insisteix que el mètode comparatiu no s'ha de limitar als anomenats estudis d'àrea (o sistemes educatius nacionals i regionals), sinó que s'ha d'aplicar també a altres sectors pedagògics. Finalment s'assenyalen unes vies que poden ajudar a un avanç de la Pedagogia Comparada, tot reconeixent les limitacions pròpies d'aquesta, que és qualificada com una disciplina més aclaridora i orientadora que normativa.
What this study is aiming at is to establish the foundation of the comparative method in education. It succeeds in presenting an all-embracing view of twelve characteristics that make up a full system of the relations and interrelations which define comparative methodology. The main idea is that in order to establish a comparison between two facts its is necessary that they should have something in common and they must be seen to do this by the application of a comparative criteria which allows the-ordering and relation of the different variables which are the object of study. The comparison has as its object the discovery of the similàrities, differences and various relations that can be established. To compare is to think relatedly (in a related way). The importance of the coordinates, space and time, is insisted on in the comparison for this supposes an affinity or proximity geographically and historically. The comparison usually tends towards an unification or generalisation. One starts from a state of inequality or difference between two or more realities, but one finishes by discovering some principle of unity, some common law, between these. Besides in practice Comparative Pedagogy often expresses its desire to serve the ideal of unity between different peoples through an established unity in its educational systems. With the educational predictions that they are trying to help to form they want to give a base to the educational policies so that they function as correctly as possible. To enumerate the steps of comparative analysis the scheme of F. Hilker and G. Bereday is reproduced as it is now considered the classic in Comparative Pedagogy. It is fully explained in the commentary of each one of the four phases of which they consist and the original modalities of these are stated. It is emphasised that the comparative method must not limit itself to those called studies or area (or national and regional educational systems), but it must also be applied to other pedagogic systems. Finally some ways that are able to help the advance of Comparative Pedagogy are shown, although recognising the real limitations of this which is qualified as a more clarifying and directing discipline than is the norm.
© 2001-2024 Fundación Dialnet · Todos los derechos reservados